The Book of the Keys by Jason Ashwild Silva Hercinea Prague 2026

The Book of the Keys

Excerpt
from the first electronic edition
Published by Silva Hercinea,
an imprint of Luxorta s.r.o.

© Luxorta s.r.o., 2026
Text © Jasen Ashwild, 2026
Published under an exclusive licence
from the author.
All rights reserved.

This sample contains
the first three chapters
of The Book of the Keys.

Kapitola 1.
Příbytek Hladových duchů

v níž si Eli vyzvedne povlečení z prádelny, Digor podnikne nebezpečnou cestu a východ se ukáže být jinde, než kde se obvykle hledá

„Potřebuju dolů – vyzvednout prádlo z prádelny,“ zakřičel Eli přes hluk města.

Prudce se snesli dolů a přistáli před zchátralou přízemní budovou. Zatímco Eli netrpělivě klepal na maličké okénko prádelny, Digor se rozhlížel a snažil se pochopit, kam se to vlastně dostal.

Stáli na dně hlubokého výkopu. Všude kolem, kam až oko dohlédlo, se zvedaly jílovité svahy poseté stavební sutí. Copak je Eli v nouzi a bydlí na staveništi?

Asi před deseti minutami, když procházel kolem Kafkova pomníku¹, ucítil, že ho někdo tahá za rukáv.

Otočil se — a s úžasem poznal Eliho, svého učitele a staršího přítele, který se před sedmi lety beze stopy ztratil.

Setkali se přesně tam, kde se poprvé viděli jednoho zasněženého listopadového večera, a Digorovi to připadalo jako dobré znamení.

Eli viditelně zhubl, zešedl a chodil v obnošených šatech – místy z něj visely v cárech, jako by je celé ty roky vůbec nesundal.

Zatímco se Digor snažil pochopit, proč Eli vypadá tak podivně, ten mu s nadšením navrhl krátkou procházku vzduchem – stačilo ho vzít za ruku.

Digor nevěřil, že je něco takového možné, a proto bez váhání souhlasil. Teprve když Eliho kostnatá ruka pevně sevřela jeho dlaň, ucítil Digor, že je studená jako led.

V následujícím okamžiku vzlétli do planoucího nebe při západu slunce.

Pod nimi pomalu plynulo obrovské město zalité paprsky zlatého zářijového slunce. Ostré věže temných gotických chrámů, tyčící se tu a tam uprostřed pestré mozaiky červených taškových střech, vypadaly jako uzly neviditelné signální sítě, kterou v dávných dobách utkali pražští alchymisté.

Ve zdi se otevřelo okénko a někdo neviditelný podal Elimu hromadu zašedlého povlečení, místy prodřeného až do děr, na němž Digor zahlédl razítko s gotickými písmeny.

Eli řekl, že bydlí v téže budově, a vešli dovnitř zanést povlečení.

Do nosu ho udeřil pach obnošených bot, seřazených u vchodu do dlouhé chodby s vrzajícími prkny, jejíž konec se ztrácel ve tmě.

„Naši kolonii založili němečtí osadníci,“ vysvětlil Eli hrdě. „Žijeme tu už přes sedm set let, od bitvy na Čudském jezeře².“ Digor ledabyle přikývl a horečně se snažil pochopit, kdo jsou ti „my“ a co je to „kolonie“, když mu náhle vytanula na mysli přednáška z online kurzu, který nedávno dostal od Maria – známého z chatu o práci se sny.

„Temní duchové z rodu Hladových³ jsou ti, kteří se za pozemského života nikdy nedokázali realizovat,“ zazněl mu v paměti stříbrný hlas Laury, lektorky kurzu. „Žijí v koloniích – osadách připomínajících kláštery.“

Eliho pokoj připomínal starý nemocniční pokoj: železné lůžko, opotřebované parkety, popraskaný strop s nerovnoměrnou výmalbou a pavučiny v rozích. Jediné úzké okno vedlo na tentýž jílovitý svah.

Jakmile Eli spatřil postel, náhle ochabl a řekl, že si jen na minutku odpočine a pak se vydají zpět. S těmi slovy se zhroutil na postel a okamžitě usnul.

V tu chvíli Digor zaslechl vrzání prken na chodbě a konečně pochopil, do jak nezáviděníhodné situace se dostal.

Z přednášky si pamatoval, že Hladoví duchové mohou být na svém území velmi nebezpeční.

Laura sice v přednášce mluvila i o ochranných zaklínadlech, ale Digor tehdy poslouchal jen napůl: připadalo mu směšné vážně rozebírat slova, jimiž středověcí mniši zaříkávali duchy. V paměti mu utkvěla jen zmínka o Knize Apokalypsy.

Eli spal jako zabitý. Vrzání se blížilo.

Digorovi nezbývalo než jediné: vlézt pod postel a přečkat několik hrozných minut ve společnosti Eliho nočníku.

Nakonec někde poblíž zavrzaly dveře a kroky za nimi utichly.

Digor Eliho s námahou probudil, ale když vyšli ven, Eli rezignovaně řekl, že teď nemá dost sil, aby Digora dopravil zpět.

„Tak se dostanu ven sám,“ řekl Digor po vteřině zaváhání.

Do příchodu noci, kdy se zavíraly dveře ven, zbývalo jen málo času — nesměl ztratit ani minutu. Z přednášky si pamatoval, že dormitáře Hladových duchů se táhnou podél centrální pasáže, v níž jsou obchody a kanceláře. Na jejím konci měly být dveře — východ do pozemského světa. Stačilo se k nim dostat, aniž by se cestou někoho dotkl: duchové dokázali člověka rozpoznat pouze dotykem živého těla.

Když prošel prostornými dvoukřídlými dveřmi lemovanými sloupy z růžového a černého mramoru, nevěřil vlastním očím.

Jak uboze vypadaly ložnice Hladových duchů, tak velkolepé byly jejich společné prostory, kde se marně pokoušeli jeden druhému dokázat, že nejsou ztroskotanci.

Digor bez potíží prošel bankou s luxusním interiérem, minul elegantní lahůdkářství a lékárnu s množstvím zásuvek, na nichž byly úhledným gotickým písmem vyvedeny názvy lektvarů, a nakonec vstoupil do poslední části pasáže — do kancelářské budovy s množstvím sálů a pracoven. Skrz skleněné příčky bylo vidět, jak duchové důležitě přecházejí sem a tam s haldami papírů.

Když Digor uviděl dveře na konci posledního sálu, v němž se bezcílně potuloval asi tucet duchů, zpomalil, aby na sebe upoutal co nejméně pozornosti, a vydal se k vytouženým dveřím.

Duchové se jako na povel otočili a ztuhli na místě.

Digor stiskl masivní pozlacenou kliku.

Dveře byly pevně zamčené.

Pokusil se vzpomenout si alespoň na jednu z těch středověkých formulí, kterým se tehdy posmíval. V paměti mu znovu zazněl stříbrný hlas: „Ve jménu Alfy a Omegy, Toho, který je, který byl a který přichází⁴!“

Obrátil se k duchům, zvedl pravou ruku a pronesl, aniž by sám zcela chápal, co říká:

„Ve jménu Alfy a Omegy… který je, který byl a který přichází!“ Duchové se rozprchli. Někde zadul roh — poplašný signál.

Digor pochopil, že získal jen pár vteřin. Rozběhl se zpět přes sál a vrhl se na schodiště vedoucí vzhůru.

Možná formule ztratila část své síly, protože vynechal slovo „Toho“, napadlo ho v běhu, ale zopakovat ji se neodvážil.

Digor vyběhl po schodech do nejvyššího patra, otevřel první dveře, na které narazil, a ocitl se v kancelářské kuchyňce. Jediným pohybem smetl nádobí ze skříňky zasazené v hlubokém výklenku, popadl ji za okraje a ze všech sil s ní trhl k sobě.

Skrz oblak prachu Digor spatřil chodník a spodní patra obyčejných obytných domů.

Vyškrábal se ven.

Bylo svěží, vlhké a zamračené podzimní ráno. Zřejmě strávil ve světě Hladových duchů celou noc, aniž si toho všiml⁵.

Vlhký černý asfalt byl slavnostně posetý citronově žlutými listy. Kolem běžely děti spěchající do školy. Kousek opodál šustil koštětem metař. Ten zvuk Digora uklidnil: svět běžel dál, když už někdo ráno vyšel, aby ho dal do pořádku.

„Generace metařů a hlídačů…“ dolehlo sotva slyšitelně z dálky — někde hrálo rádio.

Digor se otočil k místu, kde prorazil otvor, ale před ním se na obě strany táhla docela obyčejná zeď docela obyčejného domu.

Kapitola 2.
Corneliův stín

v níž Digor přijede do Říma, pozná Cornelia, aniž by jej kdy viděl, a potká velmi neobvyklého krajana

„Uviděl jsem se v hluboké temné jeskyni. Seděl jsem a opíral se rukama o zem. Vedle mě zurčel malý potok, který se vinul k východu — k bledé světlé skvrně někde v dálce. Naplnila mě jistota: východ existuje a já ho dokážu najít.“

Vade retro,“ zašeptal Digor, když dopsal, pak udělal nad tabletem znamení kříže a stiskl tlačítko Odeslat. „Myslím, že Mario bude rád, až tenhle sen získá pro svou disertační práci. Hodil by se do kapitoly ‚Jeskynní archetypy‘, na které mu tak záleží.“

Mario, italský psycholog a výzkumník, jehož dar nedávno pomohl Digorovi dostat se ze světa hladových duchů, se začal vážně zajímat o Digorovy neobvyklé sny a pozval ho nejprve na stáž v Římě v rámci univerzitního programu. Na oplátku se Digor zavázal zachovávat mlčenlivost o získaných znalostech a každý den Mariovi posílat záznamy svých snů pro jeho vědeckou práci.

Řím přitahoval Digora jako otevřená kniha, jako střed pozemské i božské moudrosti, hluboké jako propast prvního dne stvoření.

Když dřímal v nočním autobuse z Prahy do Říma, zdálo se mu, ze je ptákem, který se za úsvitu vznáší v šeru nad majestátními chrámy Věčného města.

V dalším snu byl dospívajícím chlapcem, který utíkal z obléhaného města .Seděl na břehu se starodávnou knihou v rukou. Na deskách knihy stálo: Cornelius.

Nemohl se dočkat, až se podívá, co je uvnitř, ale když se ji pokusil otevřít, kniha se vznesla nad řeku a proměnila se v ranní slunce.

Probudil ho telefonát od Maria, který na něj už čekal na autobusovém nádraží. Autobus měl zpoždění.

Ale ten Mario, kterého Digor potkal, v ohnivě červeném sportovním autě sladěném s barvou jeho šarlatových lakovaných bot, vůbec neodpovídal představě o mladém nadšeném badateli, jak se prezentoval na netu.

V domě u rybníka

Jasan miloval přírodu zabydlenou lidmi. Jedním z takových míst byl čtvercový rybník obklopený lípami, u kterého stály čtyři lavičky – po jedné na každé straně. Lavičku si pokaždé vybíral podle nálady. Nejvíc měl rád tu, která stála naproti starému, obílenému usedlosti, který ráno zalévalo slunce.

V tom usedlosti se skrývalo nějaké tajemství. Za vysokým kamenným plotem se občas ozývalo řehtání koní a něčí hlasy, ale slova byla nesrozumitelná, jako by tam mluvili jiným jazykem. Od domu k mostku u rybníka vedla klikatá cestička, ale Jasan nikdy neviděl, že by po ní někdo chodil. Přesto zůstávala čistá a nezarůstala trávou, a jednou po dešti si na ní všiml stop po drobných podpatcích, příliš malých dokonce i pro dítě.

Proto, když se Jasan poprvé dostal dovnitř tajemného sídla a seznámil se s Valdemarem, byl bez sebe radostí.

Valdemarův pokoj byl maličký a jeho dominantou byl obrovský sekretář. Zabíral téměř celou stěnu a skládal se z mnoha zásuvek a poliček, mezi nimiž byly i některé velmi rafinovaně skryté. Na stěně za ním visela vojenský kabátec z minulého století, napoleonská trojrohka a paruka anglického lorda. Na policích nad sekretářem stály všechny svazky Brockhausova a Efronova slovníku a tlustý latinský slovník. Mezi sekretářem a oknem byl vtěsnaný starožitný psací stůl s vrzajícím černým křeslem z období secese. Stůl byl zakrytý sklem, pod nímž ležela mapa středověké Evropy, která byla kdysi dávno pořádně promočená.

U tohoto stolu obvykle vymýšleli příběhy.

„Ohnivě červený sportovní vůz?“ zeptal se podezíravě Valdemar a zvedl obočí. „Takové auto si z naší rodinné sbírky nějak nepamatuju. Je to snad nějaká varianta hasičského vozu?“ V jeho hlase se mísily pochybnosti a ironie ve stejném poměru a Jasan tak nakonec nepochopil, jestli si z něj utahuje, nebo to opravdu neví.

— Ne, spíš to připomíná černý „Cadillac“ z Ameriky z počátku století, — odpověděl Jasan. — Auto pro novoboháče.

Valdemarovy hluboko posazené oči se rozzářily a jeho uzlovité prsty nervózně bubnovaly po víku sekretáře.

— „Sportscar“ je hloupý anglicismus, a vůbec, taková hračka sem nepatří, — uzavřel po chvíli. — Ať je to raději retro auto. A pokud ten mladý psycholog opravdu tají značku svého auta, nemotej čtenáři hlavu — napiš to tak, jak to je.

Jasan si zapsal:

Ale Mario, který se s Digorem setkal v ohnivě červeném, ladícím k barvě jeho vlastních bot, pohádkově drahém retro autě bez emblému, naprosto neodpovídal obrazu mladého nadšeného badatele, jakým se prezentoval na netu.

— Pokud je Mario podle scénáře „Vykonavatel“, pak začátek století je zde zcela na místě, — vysvětlil Jasan, obávaje se dalších výhrad. — Možná si toto auto koupil právě tehdy a nedávno ho nechal opravit.

Valdemar neodpověděl — soustředěně okusoval tužku.

Statný, poněkud těžkopádný, sebejistý, autoritativní, s blahosklonným úsměvem, připomínal spíše ředitele velkého hotelu nebo vedoucího marketingového oddělení v renomované bance — na prvního měl však příliš mnoho lesku a na druhého příliš mnoho uvolněnosti.

Digora zaujal jeho způsob řeči: přesvědčivý, autoritativní, a přitom místy nonšalantní. V tom neobvyklém kontrastu bylo určité kouzlo.

A přece něco nesedělo.

„Ten důraz, s jakým vyslovuje konce slov, jako by zatloukal hřebíky,“ pomyslel si Digor. „Ne, tohle není žádný nadšený badatel.“

Cestou Digor Mariovi vyprávěl, jak potkal Eliho a spolu s ním se ocitl ve světě duchů.

„Hladoví duchové jsou velmi svérázné bytosti,“ řekl Mario, když Digor domluvil. „Nikdy nevíš, co od nich můžeš čekat. Dokážou se okamžitě přemisťovat na velké vzdálenosti, přenášet lidi, vyzařovat světlo, procházet zdmi — ale to všechno jen za předpokladu, že mají motivaci, která je, jak ses sám přesvědčil, nesmírně nestálá.“

„Mimochodem, přišel jsi na to, jak tě našel?“ zeptal se Mario věcně.

Mario mířil přímo k jádru věci a Digor mu v duchu dal za pravdu: náhoda byla v tomto případě nepravděpodobná. Bylo třeba mít se na pozoru, aby se tahle neuvěřitelná, děsivá příhoda nezopakovala.

„Myslíš, že se se mnou chtěl setkat? Proč?“

Mario pokrčil rameny.

„Našel způsob, jak zjistit, kde jsi, a nejspíš jsi mu v tom sám pomohl. Buď opatrnější.“

To, že Mario nebyl ani trochu překvapený, Digorovy pochybnosti jen posílilo. Mladý nadšený badatel by se pravděpodobně vyptával na klášter, na Eliho, na samotný přechod do jejich světa — Mario se však jako první zajímal o to, jak se narušitel dostal ke svému cíli.

Ale kdo tedy Mario vlastně je?

Digor se rozhodl přistoupit z jiného úhlu.

Kdo je Cornelius?“ zeptal se na jméno ze svého snu.

Po Mariově tváři přeběhl stín a Digor pochopil, že uhodil hřebík na hlavičku.

„Sebejistý duch s imperiálními manýrami,“ řekl Mario s podrážděním, které nestačil skrýt. „Dávej si na něj pozor. Cornelius není nebezpečný proto, že je Vykonavatel, ale proto, že dodnes považuje za své všechno, čeho se kdy jen dotkl.“

„Vykonavatel?“ zeptal se Digor.

„Ten, komu bylo svěřeno dějinné poslání,“ odpověděl Mario. „Ale Cornelius má špatný zvyk: plete si pověření s vlastnictvím.“

Digor si tu větu zapamatoval, aniž věděl proč. Bylo v ní něco nepříjemně přesného — jako v klíči, který snadno zapadne do nesprávného zámku.

Cestou si Digor stačil na Wikipedii přečíst, že Společnost svaté Kumské Sibyly byla světskou organizací, která formálně nebyla spojena s žádnou konkrétní církví a která podle vlastních tvrzení vznikla dlouho před příchodem křesťanství. Její členové žili v malých skupinkách po 3–4 lidech v běžných městských bytech.

Poté, co Mario vyložil Digora u sídla Společnosti, suše oznámil, že si bere dovolenou, aby dopsal disertační práci. Z auta nevystoupil. Když ohnivě červený retro vůz zmizel za zatáčkou, Digor pocítil téměř fyzickou úlevu.

Na zvonek přišla mladá žena, která se představila jako Laura.

Po Mariovi, s nímž měl Digor neustále pocit, že není doprovázen, ale veden, na něj Laura působila opačně: nevedla ho, otevírala mu dveře.

Laura byla velmi krásná, ale ne tou okouzlující, malebnou krásou, nýbrž spíše krásou antické sochy, díky níž se prostor kolem stává přísnějším a čistším. Vypadala tak, jako by nečekala jen na dalšího studenta, ale významného a milého hosta, na jehož příchod se dlouho připravovala.

Objala ho a políbila na obě tváře jako starého známého — po italsku. Digor zachytil jemnou vůni parfému — zdálo se, že to bylo Coniunctio Oppositorum — a podivným způsobem se díky tomu necítil jako ve vzdělávacím centru, ale na rande, o které mu zapomněli dát vědět.

„Vždyť už se známe, i když zatím jen na dálku, že?“ zeptala se Laura, a teprve v tu chvíli Digor poznal stříbrný hlas z online kurzu. Tehdy mu nebylo jasné, zda to byla jen hra jeho představivosti, nebo zda mu to skutečně napovídala, ale teď chtěl věřit tomu druhému.

„U nás se člověk málokdy nudí. Doufám, že ti to bude vyhovovat. Rituál přijetí mezi studenty se bude konat zítra večer v šest hodin v Chrámu čtyř srdcí, jen pár bloků odsud.“

Laura ukázala Digorovi prostornou, světlou knihovnu, bohatě zdobenou nedávno zrestaurovanými freskami – právě zde pracovala a vyučovala. Odtud přešli do sousedního bloku, kde se ve čtvrtém patře budovy ze začátku 17. století nacházely hostinské apartmány Společnosti. Místní jim říkali „U Cagliostra⁶“ – podle pověsti zde tento velký dobrodruh bydlel před svou cestou do Ruska.

Laura předala Digorovi starobylý ozdobný klíč od malého, ale útulného pokoje s výhledem na starý holubník, srdečně se rozloučila a odešla. Na stole na Digora čekala kytice bílých růží, láhev chianti a pár obrovských zlatavých hrušek.

Ohnivě červené retro auto, bílé růže a láhev chianti ve starobylých apartmánech… Na okamžik Digor zaváhal. Cosa Nostra?

Rozesmál se: ne, pro mafii to je až moc teatrální. Ale čemu tedy vděčí za takové přivítání?

Za minutu či dvě někdo opatrně zaklepal na dveře. Digor otevřel – a mimoděk ustoupil o krok zpět.

Před ním stál s širokým úsměvem téměř dvoumetrový golem, který držel v rukou podnos s kouřícím čajníkem a talířem horkých koblih.

„Po cestě přijde sladkost vhod,“ řekl. „Chianti si nech na večeři. Mimochodem, jsme krajané. Já jsem taky z Prahy, i když moje znalosti o ní jsou asi trochu zastaralé.“

Kapitola 3.
Chrám čtyř srdcí

v níž Digor dostane požehnání od neznámé ženy a setká se se světcem beze jména

A přišla stará žena v zářivém oděvu s knihou v ruce a pozdravila mě. — Pastýř Hermův

V Purpurovém lese

„Tuhle kapitolu bychom asi měli přeskočit,“ řekl Jasan a prolistoval několik stránek. „Když vynecháme NOL, moc toho tady nezůstane.“

Legg se nečekaně vzepřel:

„Když už jsme se do té knihy pustili, dělejme to pořádně. A NOL bude lepší úplně vypnout. Je to první papírová kniha v mé praxi — a kromě toho zveřejňuji její pohledy na Paleu.“

NOL, neboli Něco Objektivně Lichého, byl seznam slov, jimž neodpovídala žádná známá skutečnost. Zařazení slov „bůh“, „proroctví“, „osud“ a „zázrak“ na tento seznam se stalo jedním z posledních zoufalých pokusů lidské rasy povznést se nad jiné formy myslící hmoty — právě ve chvíli, kdy se nad lidstvem už vznášel hrozivý stín Zvratu.

Legg byl novým zaměstnancem Laboratoře Purpurového lesa, společného projektu Svazu tří ras. Aby ho co nejrychleji zasvětil do dění, navrhl Jasan — jako jakýsi úvodní kurz — předčítat mu každý den jednu kapitolu z knihy, kterou napsal před pěti sty lety, ještě když byl člověkem.

Mladí kyborgové neovládali mrtvé jazyky, v nichž byly starodávné knihy napsány, a proto knihy raději fotografovali spolu se starožitným nářadím — zvlášť rádi měli mechanické vrtačky, vytahováky na hřebíky a automobilové zvedáky. Takové pečlivě vyvážené kompozice se nazývaly pohledy: záhada knihy zůstávala zachována, ale vedle ní se objevoval pocit srozumitelnosti, který kyborgové obzvlášť oceňovali.

Paleo byla starodávná aplikace, která stále fungovala díky mimořádně spolehlivé záloze dimenzované na deset tisíc let. Noví uživatelé se tam už dlouho neregistrovali, a tak kyborgové odhalovali hesla ke starým účtům a zabydlovali se v nich jako squatteři v opuštěných domech. Mít takový účet se považovalo za zvláštní luxus.

Jasan se vrátil o několik stránek zpět a začal číst. Když došel ke slovu „Osud“, na okamžik na něm zastavil pohled: v NOL stálo hned vedle slova „pochybnost“ – slova, kterému Legg, jak se zdá, rozuměl nejhůře. Od Převratu uplynulo dost času na to, aby bylo jasné: ze světa nezmizelo jen násilí, rozmařilost a touha po moci. Svět ztratil něco opravdu důležitého – schopnost začít znovu. Legg to zatím neměl vědět.

„Byl jsem v chrámu během pohřebního obřadu posledních obránců Říma, když se ze zdi zřítila obrovská železná socha. S velkým rachotem dopadla na podlahu, odrazila se nahoru a znovu spadla. Po třech či čtyřech odskocích socha vyletěla z dokořán otevřených dveří chrámu a zřítila se na náměstí před chrámem.

Vyšel jsem za vysokou, šedovlasou ženou. Otočila se a upřeně se na mě dlouze zadívala.

„Lež, všechno je to lež,“ řekla a ukázala na knihu, kterou jsem měl schovanou pod pláštěm.

Pak jsem viděl, jak malé děti se smíchem lezly po spadlé soše, jako by to nebyla svatyně – symbol upadajícího Říma –, ale stará konstrukce z dětského hřiště.“

Po probuzení Digora zděsil podivný rozpor obsažený v tomto snu: chrám, chrlící svou vlastní posvátnou substanci, mu připomínal slova z Písma o království rozděleném samo proti sobě. Ale co je nejdůležitější, Digor nechápal, komu toto „já“ patří. Byl to někdo, koho neznal, ale kdo ho znal natolik dobře, že byl schopen být jim.

Poté, co zapsal sen pro Maria, si Digor vzpomněl, že ho Laura předchozího dne pozvala do Chrámu čtyř srdcí: večer se tam měl konat rituál přijetí mezi studenty. Rozhodl se, že se tam pro jistotu zajde ráno podívat a seznámí se s místem.

Plný název chrámu — Chrám plamenných srdcí čtyř dávných Sibyl-prorokyň — téměř nikdo nepoužíval. Místní mu říkali „U čtyř víl“, „Průvod Sibyl“, „Čtyři babky“ a v romantické náladě „Dům, kde srdce ožívají“.

Od rána bylo venku horko, ale z dokořán otevřených dveří chrámu se linula příjemná svěžest. „Katakomby chrání chrám před přehřátím,“ pomyslel si Digor, a když se s potěšením ponořil do chladného pološera, sám se podivil té vzpomínce z nějakého jiného života.

Do katakomb se dalo vstoupit úzkými dveřmi, kterým se říkalo „Ucho jehly“. Nacházely se za hlavním oltářem.

Jedna se jmenovala „vychytávky“. Obsahovala nejrůznější užitečné a nezbytné předměty, bez kterých se člověk po staletí naprosto obešel: svícny, zhášeče a zapalovače svíček, klečící stojany, věšáky a stojany na různá roucha, samotná roucha, zpovědnice, starý nábytek z farního domu – od gotiky po secesi, od pátého do dvacátého století, vyrobený ze dřeva, kamene, kovu, skla a plastu.

Druhý sál se jmenoval „rakve“. Zde skutečně stály rakve se zesnulými členy Společnosti. Bylo jich mnoho — stovky, možná tisíce. Na některých stály pantofle: to znamenalo, že s těmito zesnulými bylo možné hovořit. Často za nimi přicházeli na rozhovor příbuzní a obdivovatelé.

Správcem kostela byl don Arnoldo Alibrandi, známý mezi mládeží jako děda Arni. Ve svém pozemském životě byl tak pohlcen apoštolskou službou, že po smrti málem skončil jako hladový duch – Nebeská církev se za něj dlouho modlila. V očistci mu bylo uloženo, aby sedm let pouze spal, jedl a procházel se v zahradě Borgiů. Po uplynutí této lhůty ho Nebeská kancelář jmenovala Strážcem Božského dědictví – tak se výše zmíněné sály nazývaly v oficiálním církevním jazyce.Ve středu a v pátek chodival kázat hladovým duchum a vyučovat je exegezi Starého zákona – do kolonie založené v hlubinách katakomb během Diokleciánových pronásledování.

Kvůli katastrofálnímu nedostatku povolání se Vatikánu nepodařilo najít náhradu za dědu Arniho, a když se po pobytu v očistci vrátil ke svým obvyklým povinnostem, farníci si s úlevou oddechli. Postavení dona Arnolda bylo mnohem menší záhadou než postavení samotného chrámu: spadal pod jurisdikci dávno zaniklého ilionského patriarchátu a formálně nepatřil k žádné ze současných církví.

První, čeho si Digor všiml, když si jeho oči zvykly na šero, byla velká freska se Sibylou v bílém plášti sepnutém osmicípou hvězdou: stála uprostřed, obklopená postavami tří menších Sibyl oděných do barevných plášťů. V jedné ruce držela Bílá Sibyla knihu a v druhé pochodeň. Digor se podivil neslučitelnosti těchto dvou předmětů.

Nad kazatelnou rozeznal alegorickou postavu hubené Moudrosti s uroborosem⁷ ve zvednuté ruce. Zjevně se necítila ve své kůži ve společnosti Tří Ctností⁸, u nichž nebylo možné mít ani nejmenší podezření na filozofické pochybnosti, a masožravé, mocné Smrti s kosou v pohotovosti. Uroboros se zjevně nudil.

Strop, osvětlený okny v závratné výšce, zdobily metafory vztahující se k Panně Marii: Hvězda mořská⁹, Růže tajemná, Věž ze slonové kosti a Brána nebeská.

Odtud Digorův pohled sklouzl dolů po laně, na němž visel lustr vzácné krásy, když tu náhle skrz pootevřené boční dveře vtrhl do zbožného pološera paprsek světla a okamžitě se s jásotem rozletěl po chrámu tisícem slunečních odlesků.

Celé pološero se zhouplo jako voda v akváriu, do kterého někdo hodil velkou stříbřitou rybu.

Před Digorem stála vysoká starší šedovlasá žena v bílém oděvu, jako by právě sestoupila z fresky.

Nějakou dobu si ho mlčky prohlížela. Její pohled pronikal tak hluboko, že Digor pocítil, jako by mu po zádech proběhly elektrické výboje. Nakonec se zeptala:

„Kdo jsi?“

„Pravděpodobně váš nový student,“ odpověděl Digor bez zaváhání, protože usoudil, že před ním stojí někdo ze starších členů Společnosti.

Žena souhlasně přikývla, jako by ocenila jeho pohotovost.

„Už jsem tě viděla. Mladý muž kolem sedmadvaceti let, menší, ale dobře stavěný, stejná tvrdohlavost v zelenkavých očích… Ale byl to portrét, a tak jsem měla pochybnosti. Teď tě vidím tváří v tvář a mám z tvého příchodu radost.“

Digor se chtěl zeptat, o jakém portrétu je řeč, ale zjistil, že ho rty neposlouchají.

„Ať ti světlo září. Jdi pod sluncem.“

Zlehka na něj dýchla a odešla, rozpouštějíc se v šeru chrámu.

Digor už mířil k východu, když jeho pozornost upoutal malý oltář se sochou mladého muže: přes rameno měl přehozený provaz a v rukou držel větev rozkvetlého bezu. Něco na té prosté soše přitahovalo Digora silněji než veškerá nádhera chrámu. Nápis zněl: Sancto erexit peccator — „Svatému postavil hříšník.“ Jméno nebylo.

Vyšel ven. Ranní vedro opadalo — blížila se bouřka. Kolem se prohnal náraz svěžího větru, jako by zkoušel své síly. Digora přepadl pocit, že se v jeho životě děje něco důležitého, jako by se mu podařilo někam dorazit v posledním možném okamžiku.

Během večerního rituálu přijetí mezi studenty okamžitě poznal ženu z chrámu — byla to sama profesorka Silvie, Magistra Grande Společnosti Svaté Sibyly.

Pomník Franze Kafky od Jaroslava Rony stojí v Praze, mezi Španělskou synagogou a kostelem Ducha svatého. Kafka sedí obkročmo na ramenou obrovského prázdného obleku a ukazuje mu cestu – i když není zcela jasné, který vede toho druhého. Sochař naráží na Kafkovu povídku „Popis boje“, ale Pražané jako obvykle neviděli ilustraci, ale hádanku: ovládá muž skořápku, nebo ho ta přenáší na místo, kam by se nikdy neodvážil jít? Bylo by však opravdu těžké najít vhodnější místo pro setkání se zmizelým učitelem. (Jasan)

Livonský řád utrpěl porážku. Paradoxně však zároveň získal novou kolonii ve Druhém světě. Jak přesně k tomu došlo – čtěte dále. (Legg)

Poslední inscenací, v níž Eli před svým zmizením hrál, byla hra Williama Saroyana „Hladoví“ (The Hungerers, 1939). Jasen to považuje za podivnou náhodu. Možná, ale Eli zmizel pouze jednou, takže vzorek není dostatečný. (Legg)

Odkaz na Zjevení svatého Jana Teologa, 1:8: „Já jsem Alfa i Omega… Ten, který je, který byl a který přichází.“ Neoznačil bych to za obrannou formuli, ale soudě podle dalších událostí se ukázalo, že text věděl víc než já. (Legg)

Čas v koloniích hladových duchů se zrychloval úměrně k počtu nově příchozích. Čím výš lidé nastavovali laťku svých nároků, tím více neúspěšných životů to způsobovalo. V posledních desetiletích před Převratem rostla nejrychleji fronta v očistci. (Jasan)

Cagliostro – Giuseppe Balsamo (1743–1795), alchymista, léčitel, zednář a hrabě, a to především podle vlastního tvrzení. V roce 1779 přijel do Ruska, ale Kateřina II. ho odmítla přijmout. Inkvizice se o deset let později ukázala být pohostinnější: přijala ho, odsoudila a poskytla mu ubytování až do konce života. Společnost přesto pojmenovala apartmány na jeho počest. Při výběru názvu je zřejmě vhodná pověst důležitější než bezúhonnost. (Legg)

Had požírající svůj vlastní ocas je nejstarším symbolem cyklického času; používali ho gnostici, alchymisté a ti, kteří se nemohli rozhodnout, zda je vesmír soběstačný, nebo sebedestruktivní. Pravděpodobně obojí. Zajímavým detailem je zde umístění: drží ho Moudrost, nikoli Smrt. Kdokoli navrhl tuto fresku, chápal, že nekonečno je spíše filozofický problém než teologický. Tři ctnosti si toho nevšímají. Nikdy si toho nevšímají. (Legg)

Víra, naděje a láska jsou tři teologické ctnosti, které sahají až k apoštolu Pavlovi. Tomáš Akvinský je přidal ke čtyřem Aristotelovým kardinálním ctnostem – rozvážnosti, spravedlnosti, odvaze a zdrženlivosti – aby vytvořil systém sedmi ctností, které by vyvažovaly sedm smrtelných hříchů. Moudrost, jak se dalo očekávat, na tomto seznamu nebyla. (Legg)

Stella Maris je starověký titul Panny Marie, pocházející z překladu hebrejského jména Miriam od svatého Jeronýma v pátém století. Napsal Stilla Maris, což znamená „kapka moře“. Chyba opisovače proměnila stillu ve stellu. Kapka se tak stala hvězdou. Ve středověku se samotná Severka nazývala Stella Maris. (Jasan)